На Пина.
От всички нас, направили заедно този филм.
Скоро отново ще е пролет.
Тревата никне.
После идва лято,
висока трева, слънце.
После идва есен,
листата падат.
И после... зима.
Пролет.
Лято.
Есен.
Зима!
ПИНА
Има ситуации, разбира се,
които те оставят безмълвен.
Можеш само да загатнеш за нещата.
И думите не могат да направят повече,
освен само да пресъздадат нещата.
Тогава танцът идва отново.
Срещата с Пина беше като да откриеш най-накрая език.
Преди не знаех как да говоря. И тогава тя ми даде начин да се изразявам.
Даде ми речник. Когато започнах, бях много срамежлива. И още съм.
След много месеци репетиране, тя ме повика и каза:
"Просто трябва да полудееш ли?"
Това беше единственият й коментар за почти двадесет години.
Пина беше художник.
Разпитваше ни непрекъснато, така се превръщахме в бои
и с тези бои тя рисуваше картини.
Например въпросът "Луна?"
Опитах се да я изобразя с тялото си, така че да се види и почувства луната.
Аз самата танцувах в "Кафе Мюлер".
Всички бяхме със затворени очи.
Когато направихме реприза,
не можах да си върна усещането,
чувство, което означаваше толкова много за мен.
Неочаквано забелязах,
че има голямо значение, зад затворените клепачи,
дали гледам надолу или така.
Това промени всичко!
Точното усещане се появи веднага.
Невероятно е колко е решаващо това.
И най-дребният детайл има значение.
Всичко е език, който можеш да се научиш да четеш.
Разработихме пиесата за две седмици, Доминик!
Скоростта беше невероятна!
Удивително е как идеята се материализира
само от една маса и четири стола.
Типично за Пина! Спомням си добре:
"Знаете, не е като сцена, трябва да сложим нещо,
Не знам, толкова е празно... "
После, бум, столове! - Точно.
После, бум! Ролф игра със столовете
и те станаха част от пиесата.
Толкова е красиво!
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10. Идвам!
Кадзуо Оно също ни напусна не много отдавна.
Често си представям Пина и него да танцуват заедно горе,
скачайки от един облак на друг.
Пина имаше най-проницателните очи!
Никой никога не ме е "чел" така.
Всичко, което се преструвах, че съм,
изчезна под нейния поглед.
Вместо това, тя видя нещо, от което ме беше страх,
защото не го познавах още.
Коя беше Пина? Тя смесваше крехкост и невероятна сила.
И беше способна безкрайно да слуша и да наблюдава,
да преодолява собствените си граници.
Така че си я представях като къща с огромен таван, пълен със съкровища.
Пина не смяташе да танцува. Ти все забравяше движенията си.
Отказахме да го правим без нея!
Тя се включи, защото ти настоя...
За да ми покаже движенията? Я стига! - Но е истина!
Настоях тя да танцува.
Това беше единственият начин хората да я видят на сцена!
Никога не съм искала да играя в "Кафе "Мюлер".
Когато Пина ме помоли да изиграя нейната роля, аз се съгласих.
Но никога не я научих.
Исках тя да танцува винаги.
Гледах много пъти Пина в "Кафе Мюлер".
Исках да усетя това, което тя чувстваше.
Тя се движеше, сякаш има дупка в корема,
сякаш е възкръснала от мъртвите.
Когато днес съм на сцената,
аз се опитвам да си представя Пина с нейната болка,
но и с нейната сила...
и с нейната самота.
Колко пъти танцувах "Кафе Мюлер" с Пина...
Колко пъти виждах косата й, гърба й, ръцете й...
Колко пъти знаех със затворени очи, че тя усеща всички нас!
Дори със затворени очи, тя виждаше всичко!
Танцувахме и се смяхме през цялото време. Бяхме все заедно
до четири сутринта, за да говорим и измислим нещо за следващия ден.
Това беше в началото на трупата.
Срещахме се на гара Бармен всяка сутрин
за кафе с кифла и минавахме към всекидневната работа.
Ти си ангел, ти си прекрасен.
Винаги се чувстваш повече от човек, когато работиш с Пина.
Беше добре да си по-стар танцьор при Пина!
Е, и по-младите години бяха хубави.
Бях на 24, когато дойдох във Вупертал.
Но на 40, все повече и повече,
си мисля: "Цялото това пространство, всички тези възможности!"
Погледът на Пина превръщаше всичко, което правим в нещо много по-красиво.
Да бъдеш едновременно и старец, и дете.
След една ужасна репетиция на "Ифигения",
Пина не ми каза нито дума.
Преди представлението
тя дойде и каза както винаги: "Литхен, бъди добър!"
И аз отговорих както винаги: "Пинхен, наслади се!"
Тя тръгна, обърна се на вратата и каза:
"Не забравяй, че трябва да ме изплашиш!"
Зави ми се свят. Това беше много по на място от разговори с часове.
Пина беше прекрасна гледка, докато ни наблюдаваше.
На репетиция често хвърлях поглед да я видя как стои на масата,
наблюдавайки ни всеки ден. Изживявайки всеки миг от танците ни,
понякога като малко дете, изпълнено с всички чувства, които ние изпитваме.
Често си мислех: "Пина стои зад тази маса
и всъщност ме наблюдава 22 години.
По-дълго дори от родителите ми. "
Като нова в трупата, аз не схващах как работи Пина.
И тя не обясни. Бях отчаяна.
Докато не осъзнах, че трябва сама да се издърпам за косата си.
Това е телешко месо!
Какво е истина? Какво е честност?
Каква е отговорността ни дори когато танцуваме?
Пина ни научи да стоим зад това, което правим,
зад всеки жест, всяка стъпка, всяко движение.
Пина винаги искаше да покаже най-доброто у всичките си танцьори.
Един път ми каза: "Твоята крехкост е и твоята сила!"
За "Пълнолуние" тя поиска жест, свързан с думата "радост"...
Радост или удоволствието от движението.
Въпросът й наистина ме вдъхнови.
От движението, което аз представих,
Пина създаде цяла сцена.
Винаги бях в ъгъла или се криех зад някого,
когато правеше корекции. Може би защото я уважавах толкова много.
Веднъж ме хвана. Попита ме с тъжен глас:
"Дита, защо се страхуваш от мен? Нищо не съм направила."
Беше права. И аз постепенно загубих плахостта си.
Понякога казваше неща като: "Продължавай да търсиш!"
Не казваше нищо повече. Означаваше, че трябва да продължиш да търсиш,
без да знаеш къде да гледаш, нито дали си на прав път.
Пина, още не съм те сънувала!
Моля те, ела в сънищата ми.
Получих новини от Дафни, която те сънува постоянно.
Не е същото. Ще е по-добре, ако ми се явиш!
Чакам те, Пина.
Пина ни напусна толкова бързо,
толкова изненадващо.
Мисля, че накрая тя остави всичко зад себе си
и беше свободна.
Затова исках да й дам този миг на лекота,
това чувство на безтегловност.
Аз съм млада!
Ушите ми чуват обещание!
Моят ум е сила.
Моите очи виждат сънищата!
Моите мисли са възвишени!
И моето тяло е силно!
Като дъщеря на Доминик и Малу, аз бях първото дете в трупата.
Израснах вътре в "Танцтеатър".
Живот без Пина? Просто не знам какво е това.
Когато бях нов във Вупертал
и обърках няколко неща,
тя каза само:
"Танцувай от любов. "
Всичките й пиеси бяха за любовта и болката, красотата, скръбта, самотата.
Когато имах тази любовна афера с хипопотам,
бях на около 28, тогава направих тази пиеса.
Дори отъждествих нея с това голямо сладко чудовище!
Опитвах се да я разбера.
Да подразбера защо тя трябва все да работи, работи, работи.
Да работи, работи, и все да работи...
За Пина елементите бяха много важни.
Дали пясък или пръст, камъни или вода...
Дори айсберги и скали се появяваха върху сцената.
Когато танцуваме, те стават... препятствия.
Трябва да вървиш срещу тях или през тях,
или да се катериш върху тях...
Работейки с Пина, всички можехме да бъдем тъжни, бесни,
да плачем, да се смеем, да крещим. Да извадим всичките си качества.
Сякаш Пина беше скрита у всеки един от нас.
Или обратното... Сякаш ние бяхме част от нея.
Пина беше радикален изследовател.
Гледаше дълбоко в душите ни.
Имаше една тема, за която не преставаше да ни пита:
За какво копнеем? Откъде идва целият този копнеж?
Танцувайте, танцувайте, иначе сме изгубени.
С участието на:
Реджина Адвенто, Малу Еродо, Рут Амаранте, Хорхе Пуерта,
Пина Бауш, Райнер Беер, Андрей Березин, Дамиано Отавио Биджи
Бенедикт Бийе, Алеш Чучек, Клементин Делюй, Джоузефин Ан Ендикът,
Пабло Аран Химено, Силвия Фариас Ередия и др.